Fluffy! Fluffy! Fluffy!
Gi en stor applaus
til Mr. Gabriel Iglesias!
EN COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Chicago!
På tide med en spesial her.
Før jeg sier noe mer, gi en stor applaus til vennen min,
mannen, myten, legenden.
Gi en applaus til Martin!
De to fyrene ved siden av ham er to av mine beste venner.
Ikke bare er de venner, de jobber for meg.
Det er Ivan og Tony. Gi dem masse kjærlighet.
I tillegg til det... Dette er et spesielt øyeblikk.
Mannen som ga meg mikrofonen
er årets trener i NFL...
og tidligere spiller på et av de kuleste fotballagene som noen gang...
har satt sin fot på en bane, 1985-årgangen av Chicago Bears.
Trener Ron Rivera!
Takk.
Jeg må gjøre det én gang.
Da Bears.
Jeg er så glad. Jeg skal si dere noe.
Dette er vårt 19. år i Chicago. 19 år.
Første gang jeg kom hit fikk jeg muligheten til møte noen folk,
og de sa: “Gabriel, har du vært i Chicago før?”
“Nei, aldri.”
“Vi vil gjerne ta deg med ut å spise hvis du er klar.”
Og jeg bare: “Vel, hallo.
Jeg er veldig klar.”
De tok meg med på en restaurant som het Portillo’s.
Hørt om den?
Vi kom dit, det var veldig bra.
Pølsene var nydelige.
Jeg spiste kyllingsalat. Fantastisk. Spiste beef dip. Veldig god.
Men først da måltidet nesten var over, sa de nye vennene mine:
“Vi vil du skal smake noe du kanskje aldri har smakt før.”
Jeg bare: “Det er ikke sannsynlig.”
“Hva vil dere jeg skal smake på?”
“De har noe her på Portillo’s kalt sjokoladekakeshake.”
Jeg sa ja allerede ved sjokoladen.
De sa: “Gå opp og bestill det hos dama.”
Jeg bare: “Ok.”
Jeg går bort til dama. Hun bare: “Kan jeg hjelpe deg?”
Ja, sier jeg. Vennene mine vil at jeg skal prøve sjokoladekakeshake.
- “Ok. Hvilken størrelse vil du ha?” - “Hvor god er den?”
“Du vil ha en stor.”
“En stor sjokoladekakeshake, takk.”
“Ikke noe problem.”
Jeg betaler, hun snur seg.
Hun snur seg og går bort til et kjøleskap på disken.
Hun åpner det og tar ut et stykke sjokoladekake.
Jeg tenker for meg selv: “Hun må ha misforstått.
Jeg ba ikke om sjokoladekake.
Jeg ba om en sjokoladekakeshake.”
Hun må ha hørt hva jeg tenkte, for hun gikk forbi og bare:
“Det kommer til å skje.”
Hun gikk bort til blenderen, tok av lokket,
så på meg og gjorde dette.
Og jeg bare: “Nei!”
Og hun bare: “Å, joda.”
Hun helte den og ga meg 1,3 liter sjokoladeshake...
som er mye mer enn noen burde drikke.
Sugerøret var så tykt at du nesten fikk plass til tommelen i det.
Jeg tar shaken og begynner å prøve å drikke den.
Så jeg...
Og jeg ser shaken komme opp.
Og den traff, og så plutselig...
FLUFFY GÅR I NULL
Dere har til og med tacobiler.
Tacobil-skeptikere, nå skal jeg fortelle dere noe.
Det er god, mexicansk mat. Jeg vil ikke at dere skal tenke:
“Nei, det er hjul under den restauranten.”
Noen ganger har vi ikke tillatelse, ok?
Det betyr ikke at maten ikke er god.
For å alltid ha en god opplevelse der, gjør jeg hjemmeleksa mi.
Jeg ser hvem som driver bilen. For å vite at det går bra,
sørger jeg for at alle som jobber der er damer.
Ikke for å være diskriminerende. Men når det bare er damer,
så får de meg til å føle meg bra, til å føle meg spesiell.
Småbrisen klokka ett om natta får de meg til å føle meg bra.
“Hallo?”
De kommer til vinduet.
“Hei, tjukken. Hvordan går det?
Hvordan går det, søte tjukken?
Denne tjukken. Så søt.
La oss se. De små øynene."
Jeg føler meg som et barn. Jeg bare: “Kan jeg få en taco?”
“Hva du vil, vennen. En liten taco til deg.”
Når det er mexicanske menn som driver tacobilen...
Det er sent. De er slitne. De er bitre.
Kundeservice er ikke vår beste egenskap klokka ett om natta.
Så må man håndtere en full fjott som meg.
“Hallo?” De kommer til vinduet.
“Hva faen vil du, jævla feiting? Hva vil du?
Hva vil du?”
“Hva skjer? Kan jeg få en taco?”
“Ok. Hva mer?”
“Det var alt.”
Det er ikke engang et ord!
Men du vet nøyaktig hva han nettopp sa.
Av en eller annen grunn har mexicanere, og kun mexicanere,
en lyd som kommer ut av oss,
som kan vanære hva du enn setter foran den.
Spiller ingen rolle hva. Vi kan drepe det med den lyden.
“Jeg var best i klassen på universitetet.”
“Greit. Jeg jobber på Burger King.”
“Papi, dette er forloveden min. Han elsker meg.”
“Greit. Da er jeg hore.”
Snakker om horer, la meg si hvor de ga oss hotellrom.
Det var en dårlig overgang.
Det er ikke horer på hotellet. Hør her.
Jeg vil takke promotørene,
ikke bare for denne spesialen, men for å ta godt vare på oss.
De fikset hotell tvers over gaten.
Og man vet...
Man vet man er på et bra hotell
når man kommer inn i heisen og den snakker.
Det er en av dem.
“Første etasje.”
“Andre etasje.”
“Tredje etasje.”
Jeg bare: “Hun høres heit ut.”
“Fjerde etasje.”
“Femte etasje.”
“Å, ja.”
Martin spurte: “Hvor langt skal du?” Jeg sa: “Hele veien.”
Jeg må se hvordan dette slutter.
Og forresten, siden sist vi var her, har det skjedd ting i livet mitt.
Det skjedde noe så sprøtt
at jeg ikke kunne tro at det var en mulighet.
Det første som skjedde var at jeg opplevde min første falske død.
Noen forfalsket at jeg var død på nettet, og så gikk det viralt.
Noen skrev en artikkel som ble lest av over 30 millioner mennesker,
som var så bra at selv jeg tenkte: “Herregud. Jeg var så bra.”
TMZ meldte om det i 30 minutter,
før de ringte agenten min, som avkreftet det.
I artikkelen sto det at jeg hadde dødd 31. oktober
av komplikasjoner fra diabetes type 2.
Og jeg tenker for meg selv:
“Litt av en dag å ta livet av en diabetiker på.”
Det er som å drepe julenissen på julaften.
30 millioner mennesker leste det.
Ingen vurderte å ringe meg.
Bortsett fra Martin.
Det er riktig.
Martin var den eneste som ringte meg.
Jeg tror det kun var for å sjekke at han fortsatt hadde jobb.
Han ringte meg.
“Hallo?”
Martin sa: “Hei.
Er du død?”
“Nei, mann. Det går bra.”
“Tenkte det. Du ville ha tekstet meg.”
Det stemmer, for jeg er en sånn venn.
Spurte sønnen min. “Frankie, hørte du at jeg er død?”
“Det var det de mente.”
“Hva mener du med det?”
- “Vennene mine spurte om det gikk bra." - “Hva sa du?”
“At jeg ikke hadde sett deg.”
“Så jeg døde, tydeligvis.”
“Velkommen tilbake.”
Det er noe annet som er endret.
Sønnen min, Frankie, er nå 18 år gammel.
Og en uke unna å gå ut av skolen.
Ja.
Dere klapper, men han drar ikke.
Jeg spurte ham: “Hva vil du gjøre med livet ditt?”
- “Har du vurdert universitetet?” - “Bare nå.”
Jeg bare: “Skjønner du at alt du trenger å gjøre, er å komme inn.
Jeg forteller mange vitser.
Jeg betaler for hele universitetsutdannelsen din,
uansett hvor du vil gå.
Så lenge du kommer inn. Hva tror du om det?”
“Om du vil gå i California, får vi det til å skje.
Vil du gå i en annen stat, får vi det til.”
“Jeg tar til og med et av de internasjonale programmene.”
Der du gir dem et av barna dine, og de gir deg et av barna sine.
- Hva heter det når man bytter unger? - Utveksling.
Takk. Det var det. “Utveksling”.
Noen av dere tenkte: “Det kalles menneskehandel.”
Et annet program.
Jeg ville gjerne gjort et utvekslingsprogram med sønnen min.
Ikke gi meg en vanlig unge. Skal jeg gjøre et utvekslingsprogram,
så gi meg en unge fra et hardbarka land i tredje verden,
så han setter pris på de grunnleggende tingene amerikanske unger tar for gitt.
Derfor sier jeg, gi meg lille Tombutu.
Gi meg Tombutu.
Jeg ville elsket Tombutu, og Tombutu ville elsket meg.
“Mr. Fluffy?”
“Ja, Tombutu?”
“Jeg lurte på, når legger vi oss?”
“Når du vil. Dette er ditt rom.
Vi sover ved siden av.”
“Alt dette er til Tombutu?”
“Ja, alt dette er til Tombutu.”
“I landsbyen min, sover to familier på så stor plass.”
“Her i Amerika, så sover en diger mexicaner her.
Kos deg.”
Jeg tar ham med på restaurant og lar ham bestille hva han vil
og se ham ta helt av.
“Dette er høsttakkefesten jeg har hørt om. Takk, Mr. Fluffy!
Hvis det er noe Tombutu kan gjøre for deg, så si det. Hva som helst.”
“Kan du gå ut med søpla?”
“For deg vil jeg spise søpla.”
Sønnen min sitter på en elefant på andre siden av jorda og prøver å få Wi-Fi.
Jeg elsker sønnen min.
Men av og til skjønner han ikke hvor heldig han er.
Han innser det ikke.
Derfor elsker jeg at han tar med venner på besøk.
Han tar med venner hjem, og de sier konstant det samme som meg.
Det er én ting når du som forelder sier noe til barna dine.
Når vennene deres sier det samme, kan du ikke betale for det.
De gjør det hele tiden. “Frankie, du er heldig.
Faren din hjelper med universitetet. Min vil jeg skal jobbe.
Du er heldig. Faren din vil gi deg en bil.
Faren min stoler ikke på meg når jeg går. Du er heldig.”
Jeg hører dette, og jeg bare: “Jeg elsker disse ungene.”
For sønnen min er nummen av hele situasjonen.
Han er nummen av alle dere, og han er veldig nummen av “Fluffy.”
Ok, han ser ikke Fluffy. Han ser “Pappa! Pappa!”
Jeg er pappa. Fyren som ber ham rydde rommet,
dusje og ta på deodorant, noe han klarer veldig bra nå!
Men dere så hva jeg måtte gjøre for å få det til.
Vennene hans, derimot, blir fortsatt glade når de ser meg.
De blir satt ut.
Jeg går ut i stua, og alle sitter der.
Frankie ser meg. “Hei, pappa.”
Vennene hans ser meg, de ser dette.
Med duer.
Tenk om det skjer hver gang du går inn i et rom?
“Han er her.”
Damer, tenk om at partneren deres kunne gjøre det for dere.
Dere har jubileum, en feiring, et magisk øyeblikk,
eller dere er bare fulle.
Og dere bare: “Hva skal du gjøre med meg?
Hva skal du gjøre?”
En ekstra due.
Og forresten, gutter, hvis dere klarer å fikse det med duene,
bare la det ligge der.
Ikke prøv å toppe duene. Det er vanskelig å toppe duene.
Ikke begynn å slenge med leppa og prate dritt.
Hun ligger der. Ikke begynn...
“Du vet ikke hva som skal skje. Du kommer til skjønne det.” Ikke gjør det.
For damer, dere trenger bare å se på ham og...
Uansett, tilbake til vennene til sønnen min.
Sønnen min har to venner som er hos oss hele tiden.
Den ene, Ken, jobber mye med datamaskiner.
Den andre vennen, Fabian, vil bli politi.
Begge er bra unger.
Jeg kaller dem unger, selv om alle er 18.
For meg er de unger. Jeg er nesten 40. Jeg bare... sant?
Noen av samtalene vi har er veldig voksenaktige.
De andre samtalene, jeg bare: “Hva gjør jeg med livet mitt?”
Hjemme har jeg f.eks. på meg noe slikt når jeg slapper av, bortsett fra skjorta.
Jeg har ofte på meg en t-skjorte med Star Wars eller Marvel Comics
eller Transformers på.
Tegneserier. Jeg liker å ha på meg sånt når jeg er hjemme.
En dag har jeg på meg en t-skjorte med The Avengers foran.
Jeg går inn i stua,
og min sønns venn Fabian ser at jeg har den på.
Han peker. Jeg bare: “Hva skjer, kompis?”
Han sier... “Svakt.”
“Unnskyld?”
“Svakt.”
Så sier han: “DC er bedre.”
“Hva sa du?”
“DC er bedre.”
Jeg bare: “D.C. er OK. Obama bor der. De godkjenner lover.
De har hoteller og museer.
Ikke en ekte stat. Fatter ikke at du blir sint.”
Han sier: “Nei, tosk! DC Comics!”
“Hei, mann. Jeg er nesten 40. Bryr meg ikke.
Det er en kul t-skjorte. Jeg liker den. Den passer.
Ingen stor greie.”
- “Fordi de er det.” - “Slapp av.”
- “De er best.” - “Ro deg ned.”
Jeg tenker: “Hvorfor har jeg denne samtalen?
Har bedre ting fore, som å få sønnen min på en elefant.”
Men nei.
Barnet i meg sier: “Hvorfor er de best?” Han peker på t-skjorta.
“Iron Man suger. Batman er nummer én.”
Jeg sier: “Hvorfor det?”
- “Fordi.” - “Det er ikke noe argument.
Batman er ikke den beste superhelten. Hater å si det, men han er ikke det."
Jeg kan høre at folk buer.
“Å, nei, Fluffy. Ikke gå dit. Ikke gjør det.”
Jeg gjør dette. Se her. Batman er ikke den beste superhelten.
Batman er den ekleste superhelten.
Batman er den ekleste superhelten som noen gang har levd.
Han høres til og med ekkel ut.
“Jeg er Batman.”
Gjenkjenner dere ikke stemmen?
“Vil du ha godteri?”
“Hjelp meg med å finne valpen min.”
Han kommer bare ut om kvelden. Ansiktet er alltid tildekket.
Venter alltid i smug. Hvem snakker han med?
Joker, en fyr kalt Riddler. Han heter Batman.
Joker, Riddler, Batman.
Det er navnene på mexicanske gjengmedlemmer.
Se for dere at det hadde vært Batmans ekte identitet?
Om kvelden...
“Jeg er Batman.”
Om dagen.
“Nei, faen ta. Jeg er Batman, kompis...
Jeg jobber hele jævla dagen, og Joker banker dritten ut av deg...”
“Jeg er Batman.”
Jeg sa: “Greit, Fabian, Mr. ‘Batman er best.’
Basert på t-skjorta mi... På t-skjorta mi står det Marvel Comics.
Jeg ser Thor, jeg ser Captain America, jeg ser Iron Man.
Nevn noen av superheltene som DC Comics har,
som gjør dem bedre enn Marvel.
Kjør.”
- “Batman.” - “Det har du sagt.”
- “Superman.” - “Den er bra.”
- “Wonder Woman.” - “Ok.”
“Green Lantern.”
Jeg sa: “Jeg kjenner til de andre superheltene, men Green Lantern?
Hva kan han?”
“Han har på seg en ring, og ringen gir ham krefter.”
En fantasi. Kjenner ikke én mann som bruker ring, som har makt.”
Og hvis dere ikke klapper nå, så understreker det mitt poeng.
Dere kan ikke klappe, ikke sant? Dere kan ikke.
Vet dere hvorfor?
For dere sitter ved siden av kryptonitt.
Han klapper ikke engang. Han bare: “Nei, nei, nei.
Nei. Wonder Woman vil slå meg.”
Jeg skal ikke lyve.
Noen ganger føler jeg meg en anelse,
en anelse som en superhelt,
for jeg kan gå ut foran store folkemengder og endre folks humør, få folk til å smile.
Få folk til å le, til å føle seg litt bedre.
Ja.
Men som enhver superhelt, har jeg mine svakheter.
Jeg kommer ut hit og gjør dere glade.
Så drar jeg hjem.
Gjør én person forbanna.
For hun vil ikke høre om dette. Hun vil ikke høre om dere.
Jeg kan ikke dra hjem og skryte. “Kjære, det var vilt i Chicago.”
“Det er fint. Gå ut med søpla.”
“Men de klappet og ropte navnet mitt.”
“Vil det hjelpe? Ok.
Gå ut med søpla! Gå ut med søpla!
Gå ut med søpla! Gå ut med søp...”
“Men de sa de elsket meg!”
Fluffy! Fluffy! Fluffy!
Herregud.
Har dere noen anelse
om hvor vanskelig det vil være å dra hjem og gå ut med søpla nå?
Takk.
Herregud. Dette er fantastisk!
Hørte noen av dere også. Går det bra med dere?
En stor kompliment.
Når jeg hører folk i publikum, og gjør sånn...
Da vet jeg at jeg får dere til å le så mye,
at kroppen deres avviser aktiviteten dere deltar i.
Dine egne lunger sier:
“Dette er ikke bra for deg. Du må gå.”
Men du er sta. Du sier: “Nei! Billetten var dyr!”
Kommer vanligvis fra menn. Fra kvinner er det litt annerledes.
Hver gang jeg hører kvinner som ler så høyt at de begynner å snøfte...
Så ler du allerede. Det sier meg at jeg får dere til å le så mye,
at dere puster inn og ut samtidig, noe som tvinger dere til å lage den...
Om en kvinne snøfter mer enn to ganger, da fikk jeg dere til å tisse på dere.
Jeg elsker det. Du påpekte det.
Hun bare: “Din drittsekk.”
Takk for at du støtter meg.
Noe annet jeg anser som et kompliment, er at, av og til,
er det folk som opplever sitt første stand-up-show,
og de er ikke vant til å le i lange perioder av gangen.
Og de blir så glade og så involvert i showet,
at de glemmer seg.
De glemmer å gjøre en veldig grunnleggende ting...
kalt å puste!
Dere skulle visst hvor ofte jeg har sett det på første rad.
Og de svimer av.
Det drøyeste er at bare jeg kan se hva som skjer.
Og de sier ofte: “Fluffy, gjør noe.”
Og jeg bare...
“Gjør noe!”
“Han våknet! Takk!”
En gang var det en dame...
oppe på balkongen
som lo så hun besvimte.
Og hun datt fremover, og slo hodet i rekkverket i midtgangen.
Jeg så det ikke, for jeg var på scenen og hadde lyskastere i ansiktet.
Ikke før showet var ferdig,
da Martin kom tilbake på scenen og tok mikrofonen,
hvisker han: “En dame ble nettopp skadet på balkongen.
Ambulansefolkene er her. Hun er i lobbyen. La oss se hvordan det går.”
Vi går bak gardinen. Vaktene venter på oss med bilen.
Vi hopper inn i bilen...
De kjører oss foran bygningen.
Når vi kommer foran, ser vi en ambulanse.
Vi begynner å gå inn.
Og nå... Ikke for å ta bort noe fra dette alvorlige øyeblikket,
for dette skjedde virkelig.
Så er det litt morsomt med tanke på at...
showet mitt var ferdig, og folk har begynt å forlate bygningen.
De så meg på scenen for litt siden. Nå ser de meg gå inn inngangsdøra.
Dere må se dette med mine øyne.
“Han er stor, men han er rask. Jeg vet ikke hvordan han gjorde det.”
Jeg kommer inn og skjærer umiddelbart til høyre,
til der dama og ambulansefolkene sitter på trappene til balkongen.
Lobbyen begynner å fylles med folk.
Jeg prøver å komme meg fra A til B uten å bli stoppet.
Så jeg gjorde dette og jeg vet det så rart ut, men det funket.
“Går det bra med deg?”
Folk ser at jeg gjør det, de blir helt satt ut.
Måten de så på meg, de så slik på meg.
De gjorde dette. “Hva faen gjør han?”
Det fikk alle til å ta ett skritt bakover og gjøre dette.
Det lagde en åpning slik at jeg kom fram.
Så ser de ambulansefolkene, og skjønner hva jeg prøver å gjøre.
Alt var greit, helt til de kom veldig nærme,
så roper en av ambulansearbeiderne på meg.
“Hva har du gjort?”
Jeg sier: “Hør her. Kvinnen har åpenbart fått en hodeskade.
Jeg gir henne en mulighet til å skjønne at det virkelig er meg.
Og sakte...
nærmer jeg meg henne.
Innser at jeg er i en fantastisk posisjon,
der jeg ikke lenger kan snike meg innpå noen bakfra på showene mine
og si ‘Hei!’”
“Hvorfor ikke?” For da...
“Unna!
Fluffy drepte en til.”
Damen ser endelig opp.
Hun må ha vært 55, 60, en liten asiatisk kvinne.
Hun ser meg og sier:
“Du for morsom.
Du nesten drepe meg!”
“Beklager så mye. Går det bra?
Kan jeg gjøre noe så du føler deg bedre?”
“Ja.
Ja, føle deg bedre.
Jeg vil ha to t-skjorter.”
“Jeg skal skaffe deg to t-skjorter.”
“Og to DVD-er.”
“Du er ikke så skadet. Kom deg bort hit.”
Får henne på beina, så sier en av ambulansefolkene:
“Hun har slått hodet. Hun burde ikke stå.”
Jeg sa: “Jeg er artisten som har show her i kveld.
Jeg tar fullt ansvar for denne kvinnen.
Jeg har henne. Det går bra.”
Hun er bitteliten.
Vi skal bare gå noen meter til salgsbordet. Ingen stor greie.
Jeg sier: “Kom igjen. Jeg har deg."
Med en gang vi begynner å gå, begynner hun å klage.
“Mr. Fluffy. Du aner ikke hva slags uke jeg har hatt.
Sønnen min giftet seg med en jente.
Hun lager ikke mat, vasker ikke.
Flytter inn i huset mitt.
Nå må jeg lage mat og vaske for to.
For noe dritt.”
Jeg bare: “Herregud. Det kommer til å skje med meg.”
“Mr. Fluffy, jeg må unnskylde,
for jeg visste ikke hvem du var før i dag.
Jeg fikk billetten av en venn.
Hun sa ‘Susie, du stresser sånn. Du må komme deg ut.
Mannen vinner billett i lotteri. Har bare en billett. Du kan ta den.’
Så jeg ser på billetten. På billetten står det ‘The Fluffy.’
Jeg vet ikke hva stand-up er, for jeg går aldri på stand-up.
Jeg ser ‘Fluffy, ’ og tenker at det er en musikal som Cats.
Jeg sier, ‘Ok. Jeg går og ser Fluffy Cats.’
Jeg kommer tidlig så jeg kan kjøpe popcorn og brus.
Så sitter jeg og venter på Fluffy Cats.
I neste øyeblikk går vennen din Martin
ut på scenen med det store håret, stort skjegg.
Jeg sier, ‘Å...
Dette ikke Cats. Dette ikke Cats.
Dette Lion King.
Det er en meksikansk Mufasa.’
Så begynner han å fortelle vitser. Og jeg begynner å le, le. Jeg ler.
Så kommer du på scenen. Jeg takler det ikke.
Jeg får ikke puste. Jeg besvimer.
Og når jeg våkner, har jeg en ispose på hodet, blod i øyet.
Og de to unge hvite ambulansefolkene tar begge på meg akkurat her.
De sier ‘Går det bra?
Går det bra? Går det bra?’”
“Hva sa du til dem?”
“Aldri følt meg bedre.
Susie har aldri hatt to unge, hvite menn ta på seg akkurat her samtidig.
Showet ditt er spesielt, Mr. Fluffy. Veldig spesielt.
Showet ditt er som Ønskebrønnen.
Hvis jeg får arr...”
“Saksøker du meg.”
“Nei, nei, nei. Nei!
Skal ikke saksøke.
Hvis jeg får arr og vennene mine spør
‘Hvordan fikk du det arret?’...
så har jeg en god historie.
Jeg skal si
‘To hvite menn, samtidig.
Mens mexicaneren så på.’”
Får henne tilbake til ambulansefolkene. De sier:
“Hun er en håndfull, eller hva?”
Jeg bare: “Ja. Hun er kåt. Hun liker dere. Vær så god.”
Så fort jeg snur meg,
ser jeg bare en lobby full av folk og en haug med mobiltelefoner.
Det fins altså bilder.
Alle dokumenterte det. Det jeg synes var kult,
var at alle ventet på at jeg skulle bli ferdig med dem.
Plutselig, da jeg snudde meg...
Folk kom bort.
Noen ville ta meg i hånda, noen ville gi meg high-five.
En fyr ville bare klemme meg, og han sa ingenting.
Han klemte meg: “Går det bra?
Er du sikker?
Greit.”
Et par unger ser på meg...
Jeg syns det var så søtt, for jeg kjente igjen det glimtet.
Jeg har sett slik på noen før.
Jeg var ofte betatt av stjerner.
Faktisk har jeg møtt en av mine barndomshelter i år.
Jeg fikk møte Arnold Schwarzenegger.
Nå klapper noen av dere, mens andre tenker: “Vent, vent, vent.”
Dette er greia. Jeg likte ham ikke som politiker,
og jeg er for ung til å kjenne ham som kroppsbygger.
Alt jeg kjente var Terminator, favorittfilmen min.
Og han var Terminator.
Her er historien.
Jeg er i L.A. på premieren for en film jeg fortsatt ikke har sett.
Jeg står der med PR-agenten min.
Hun forklarer meg hvordan den røde løperen fungerer.
“Hør her, Gabriel. Slik vil det foregå.
Du skal gå ned den røde løperen,
så begynner paparazziene å ta bilder av deg.
Så vil noen stille deg spørsmål.
Det er veldig gøy. Så går vi inn, og så går vi på nachspielet.
Det blir gøy.”
Mens hun sier dette ser jeg meg rundt, ser bort og innser...
Jeg ser Arnold Schwarzenegger, og jeg friker ut.
“Det er Arnold Schwarzenegger!"
“Slapp av. Har du aldri møtt Arnie?”
“Nei, jeg har aldri møtt Arnie.”
“Jeg jobber med ham hele tiden. Han er veldig hyggelig.
Skal jeg introdusere deg?”
Jeg bare: “Ja!”
Hun tar meg i hånda og leier meg rett bort til Arnold.
Jeg friker skikkelig ut. Jeg ser ut som en stor baby.
Vi kommer bort til området til Arnold Schwarzenegger.
Det er allerede en stor gruppe folk rundt ham som skal ta bilde.
Så jeg venter tålmodig.
Mens jeg ser på ham... Jeg må si det akkurat nå.
Ingen på denne planeten
er flinkere til å møte folk enn Arnold Schwarzenegger.
Han er den største folkemøteren jeg noen gang har sett.
Det er fordi når du møter ham, er han veldig inkluderende.
Han tar deg i hånda. Trekker deg inn.
Ser deg i øynene og slår det på.
Når man møter Arnold, får du nøyaktig det du tror du vil få.
Det er fantastisk å se på.
“Hvordan går det? Så hyggelig.
Du er så sterk. Pumper du jern? Se på deg!
Dette er fantastisk, det er lys og rød løper.
Hvordan går det?
Du er så sterk. Pumper du jern? Se på deg!”
Folk går bort fra ham og ser på hånda si.
De ser på hånda si, dere.
I ti minutter ser jeg på at Arnold Schwarzenegger gleder folk.
Så legger jeg merke til noe annet.
Arnold har en håndterer, en fyr som står rett bak ham.
Og det er denne fyrens jobb
å nullstille Arnold for den neste han skal møte.
Arnold Schwarzenegger vil aldri bryte en samtale med en fan.
Fyren bak ham lytter til samtalen, og han bestemmer når nok er nok,
og så signaliserer han til Arnold at han skal bryte og gå videre.
Dette er signalet.
Han klyper underarmen til Arnold, akkurat der, to ganger. En, to.
Da vet Arnold at han skal bryte, på tide å gå videre.
Alltid til venstre.
Fantastisk å se på.
“Det er fantastisk med disse lysene og spesialeffektene som skjer her.
Unnskyld meg.
Hvordan går det? Så hyggelig. Du er så sterk.”
Jeg bare...
Så jeg roper til håndtereren: “Hei!” Og håndtereren snur seg rundt.
“Slå ham! Jeg vil møte ham! Slå ham!”
Så begynner han å le,
for nå vet han at jeg vet hvordan Terminator fungerer.
Så han gir meg en av disse.
I neste øyeblikk får han fart på Arnold.
Han slår Arnold så fort, han klarer nesten ikke å holde følge.
“Hvordan går det?
Unnskyld meg. High-five. High-five.
Unnskyld meg. Hallo. Hvordan går det? Bank, bank, bank.
Bank, bank, bank.”
Han kommer nedover køen, og jeg bare venter.
Jeg holder ut hånda, og han tar den.
“Hvordan går det? Så...
Jeg kjenner igjen deg.
Jeg vet hvem du er.
Du er komikeren med vitsen om inderen som prøver å rane en bank,
men han får ikke ranet banken fordi de ler av ham.”
I hodet mitt tenker jeg: “Han kjenner meg!”
Utenfor så bare: “Ja, det er meg.”
“Du er hysterisk. Gi meg kortet ditt.
Du er den morsomste... Unnskyld meg.
Hvordan går det? Så hyggelig. Du er så sterk.”
“Hei!”
Å møte Arnold er som en bra berg og dalbane.
Du vil komme deg til slutten og møte ham en gang til.
Det var så kult, for jeg så på ham og folk begynte å filme ham.
For meg er det en av de tingene
der jeg finner meg selv i en veldig interessant situasjon,
for jeg liker å henge rundt, jeg liker å gå ut.
Jeg har vært full i Chicago mange, mange ganger.
Jeg liker å ha det gøy.
Her er problemet.
Jeg signerte nettopp en kontrakt med ABC Television
med håp om å produsere min egen komedie for TV.
Det er ingen garanti, men jeg er garantert en pilot.
Her er problemet.
ABC eies... av Disney.
Disney er et stort varemerke,
og hver gang noen truer måten man ser på varemerket på,
så håndteres de på en veldig ikke-Disney-aktig måte.
Komedien jeg produserer handler om meg.
Jeg spiller meg selv. Jeg spiller Gabriel Iglesias.
Den handler om meg, familien min, vennene mine.
Vennen min Martin...
får ikke være med i serien.
Ikke min avgjørelse. Snakk med musa.
De ser på sosiale media, de ser på alt på nett.
Om det finnes noe der som ikke passer med modellen, så vil de...
Jeg er paranoid, for Disney er store. De er digre.
De eier egne TV-kanaler. De eier radiostasjoner.
De eier Marvel Comics. De eier Star Wars.
Jeg trenger ikke den telefonsamtalen, ikke sant?
“Hallo?”
“Dreit deg ut, du gjorde.”
Jeg er så paranoid.
For folk filmer hele tiden nå.
Hvis du gjør noe som kanskje ser dumt ut, kan det ende med å bli enda verre.
Si for eksempel at jeg faller ned fra scenen i kveld og noen filmer det.
Om TMZ får tak i det, kan det gå viralt.
Og Gud forby, om noe skjer med meg, så kan det komme på nyhetene.
“Vi står her foran Allstate Arena i Rosemont, Illinois,
der myndighetene antar at Fluffy mistet kontrollen.
Den 39 år gamle komikeren ble funnet død for andre gang på to år.
Ingen vet nøyaktig hva som skjedde her i kveld.
Myndighetene sa dette.”
Så jeg må være forsiktig, for jeg nyter fortsatt vanene mine.
Jeg liker å drikke.
Selvfølgelig trekker noen meg til side og spør om hvorfor jeg drikker.
Du har så mange plikter og folk du må ta deg av.
Hvorfor drikker du?”
“Fordi jeg har mange plikter og folk jeg må ta meg av.”
Noen av dere vet det, for dere har sett showene mine før.
Mitt valg av gift er tequila.
Noen typer alkohol kødder jeg ikke lenger med.
Jeg kødder ikke lenger med Jäger.
For det første, enhver type alkohol som får deg til å si navnet dens...
er ikke trygg.
Den eneste alkoholen som får deg til å gjøre det.
Det er kun den hvor du hører folk si:
“Jäger!”
Hører ingen andre. Hører ikke meksikanere si:
“Tequila! Kompis!”
Du hører ikke svarte si: “Hennessy, playa.”
Du hører ikke japanere si: “Sake! Sake!”
Jäger er skremmende av flere grunner.
For det første, jeg er type to-diabetiker. Jeg burde ikke drikke i det hele tatt.
Men Jäger inneholder dobbelt så mye sukker.
For det andre er det konsistensen. Det er veldig klissete.
Det er som hostesaft.
Om du drikker for mye av det, holder det stand lenger.
Og det er ekkelt. Når du drikker det, så bare...
Det er for hosten min.
Det er fælt.
Hvis du drikker for mye av det, holder det stand lenger.
Om du tar en øl for mye, så vet du hva som skjer.
Du får den... Så leverer du den tilbake til rettmessig eier.
Du vil levere tilbake Jägeren, men du kan ikke.
Den gjør deg bare dramatisk i 45 minutter før den slipper taket.
Dere har sett noen slike. “Går det bra?”
“Det går fint, kompis...”
De klarer ikke å kaste opp. De trener magemusklene i seks minutter.
Folk spør om du driver med fitness. “Nei, jeg er fyllik.”
Jäger er skremmende.
En annen type alkohol jeg nekter å kødde mer med...
er vin.
Se på dem der borte.
“Vi er fra Schaumburg.”
For de som ikke vet det, er Schaumburg stedets Beverly Hills, så...
Jeg er sikker på at dere har funnet det ut.
Problemet mitt med vin er veldig enkelt.
Jeg liker ikke at vin er sosialt akseptert.
Hvis du ser noen med en flaske vin...
Hvis du ser en fyr krysse gaten med en flaske vin,
så dømmes han umiddelbart, men på en positiv måte.
For vin er alltid knyttet til den øvre klassen,
noe positivt, progressivt, et jubileum, en feiring, en forfremmelse.
Man prøver å finne ut av det. “Hva tror du foregår der borte?
Uteksaminering? Forfremmelse? Det må være bra.
Hei, bra for deg, kompis.”
Kvinner ser en mann med en flaske vin, som holder et par glass,
og umiddelbart...
“Heldige kjerring.”
Det er fortsatt alkohol.
Det vil fortsatt kødde med deg.
Hovedgrunnen til at jeg ikke liker vin, er at man ikke kan måle det nøyaktig.
Du kan måle ekte sprit. Det kalles en shot.
Man vet, etter å drukket nok ganger, hva man tåler og hva man ikke tåler.
For folk som drikker mye
elsker å skryte av drikkeferdighetene sine.
De har drinktallet sitt. Ikke sant?
De har drinktallet.
Man hører dem.
“Elleve shot med Don Julio.”
De har drinktallet sitt, selv damer.
“Etter fire shots med Cuervo, har jeg det så bra.
Fire shots er godpunktet mitt.”
“Hva skjer om du drikker fem?” “Da våkner jeg i et smug.”
“Hva skjer om du drikker seks?” “Det var slik jeg møtte Tyrone.”
Med vin kan man ikke nøyaktig måle hvor mye man drikker,
annet enn i flasker.
Baserer man det på flasker, så er det en helt annen sak.
Vinglassene har alltid ulike størrelser.
Noen ganger er det store glass, noen ganger små glass.
Mange ganger må man stole på folk som heller den for deg.
De vet hva de gjør, eller ikke...
Noen ganger har de for mye oppi, så det er ikke riktig mengde.
Noen ganger blir det helt riktig, som er litt mindre enn halvt glass.
Eller en grådig jævel fra Olive Garden.
Du får en liten smaksprøve og holder det mot sollys og gjøre dette.
Så drikker du. “Den er ganske god. Jeg har en kupong. Vær så god.”
Man ser aldri vindrikkere som drikker med ekte drukkenbolter på tvilsomme barer.
Man ser dem kanskje på en sosial sammenkomst som denne eller med jobben,
men aldri på en tvilsom bar.
Man ser aldri: “Jäger!”
“Tequila, mann!”
Og i midten: “Merlot, sier jeg.
Dette er et fantastisk institusjon. Jeg liker virkelig dekoren her.
Dette er fantastisk.
Dette er nydelig, sier jeg. Hvem klipper gresset ditt?
Det er fantastisk.”
Den stemmen får meg alltid til å le. Jeg liker den.
Den får meg til å smile, når vi er her...
i USA.
Når jeg reiser og har show i England, får den stemmen en ny betydning.
Jeg hørte en “whoo.” Noen her fra Storbritannia?
Ok. La meg fortelle resten av folkene om dere.
Jeg elsker når folk kommer fra Storbritannia til USA,
fordi, når vi hører dere snakke,
så høres dere fantastiske ut, dere høres utdannet ut, inspirerende.
Aksenten er så ordentlig.
Spiller ingen rolle hva dere snakker om, vi trekkes mot det uansett.
Dere kunne snakket om søppel, det høres fantastisk ut.
“Hvem la alt det avfallet her. Slik en parodi.
Dette er... Alle disse ødeleggelsene over hele fortauet.
Noen må ordne dette. Dette er latterlig.”
Folk lytter.
“Jeg vet ikke hva som skjedde der borte, men det har skjedd ting.
Den fyren fra England er forbanna. Jeg vet ikke.
Hva faen er ‘avfall’?”
Det er veldig ulikt.
Hvis en av oss drar bort dit,
det er veldig, veldig ulikt, for vi høres ikke ut som dem.
Faktisk,
som amerikanere så har vi en egen tilnærming til det engelske språket.
Skjønner dere hvordan vi høres ut for dem?
Seriøst, vet dere hvordan de ser på oss når de hører oss snakke?
Vi høres ut som dette for dem.
“Det sier jeg dere, her om dagen hang jeg med Phil.
Den idioten kom bort til meg. Det var hæla i taket.
Bare meg og Phil.”
Forresten, hvis du høres ut som det, så tuller jeg. Det er vitser.
Ikke føl at... Dere vet...
“Jeg venter på ræva hans utenfor.
Får se hvor gøy det blir når han kommer til utenfor. Fluffy, meg i ræva.”
Jeg synes bare det er morsomt at,
uansett hvem de snakker om der borte, så høres det likt ut.
Det høres likt ut, ikke sant.
Men vi amerikanere, snakker etter miljøet.
Vi endrer. Vi tilpasser oss.
Vi har alle vår...
For eksempel har vi alle en “prøver å få meg bra jobb”-stemme.
Når man går på intervjuet, høres man ikke lik ut
som lørdag kveld etter et par drinker.
Du renser den. Du øver i bilen.
Og når du går inn, slår du den på.
“Sjekk referansene mine. Jeg er kvalifisert for stillingen.
Bare ring Frank Torres.
Han vil fortelle om jobben jeg gjorde for ham for to uker siden.
Jeg vil jobbe sju dager i uka, 365 dager i året.
Ingen jobb er for stor. Ingen oppgave for liten.
Du kan stole på meg. Jeg er rett person for jobben.
Vurder meg som kandidat. Takk for tiden din.”
Så går du ut på parkeringsplassen...
“Jævla faen. Håper han gir meg en jobb, for det er hardt, mann.
Jeg trenger en jobb, mann.”
Dere vet vi alle har en dagstemme,
som vi har rundt familie og venner og barna våre.
Så har vi kveldsstemmen, feststemmen.
“Jäger!”
Og så, om du er heldig nok, har du sen, sen kveld-stemmen.
“Du vet ikke hva som skjer. Legg deg ned.”
“Jeg tar deg, kjerring. Du liker det sånn, ikke sant?”
Noen av dere ser på meg som: “Herregud, Fluffy er gal.”
Jeg gir bare et eksempel.
Alle ungene bare: “Dette er annerledes.”
Beklager. Jeg ser ungene, og de bare...
Pappa bare: “Jævla Fluffy. Nei, nei.
Idiot. Slemme Fluffy. Slemme Fluffy.”
Men der borte, høres de like ut uansett hva de gjør.
Når de søker jobb.
“Sjekk referansene mine. Jeg er kvalifisert for stillingen."
Når de fester.
“Om du heller vin, drikker jeg den. Det er fantastisk, jeg sier det.”
Når de har sex.
“Jeg skal skille beina dine som Rødehavet.
Jeg forgriper meg på deg så vidunderlig
at du vil angre på at du traff meg på puben.
Jeg senker vindelbroen og introduserer deg for dronningen!
Ja, det skal jeg.
Og i det magiske øyeblikket, skal du skrike ‘seier.’”
“Seier!”
“Min jobb er gjort.”
Den eneste skrudde delen av den vitsen,
er at det er den eneste vitsen ungene husker.
To uker fra nå, prøver du å komme inn i rommet.
“Hvorfor er døra låst?” Så hører du: “Seier!”
Jeg ser et par unge voksne. Hvor gammel er du?
- 13. - 13.
- Ved siden av? Hvor gammel er du? - Jeg er 10.
Du er ti.
Ok. Beklager for det Martin sa.
Ti år. Jeg kan ikke ha så dårlig samvittighet, for vet dere hva?
Tiåringer er unge voksne. Du er en ung voksen.
Du er ikke et barn.
Et barn for meg er noen som ikke har tilgang til Internett.
Du har vel nettbrett, mobiltelefon og Internett-tjenester?
Tjenester. “Hva pokker prater han om?”
Dårlig ordvalg. Du skjønner hva jeg mener?
Du har sikkert sett og hørt et par ting.
Foreldrene bare: “Nei, ikke mitt barn. Jeg låser telefonen deres.”
Ja, men ikke telefonen til vennene deres.
Jeg får dårlig samvittighet når jeg sier noe jeg føler er litt dristig,
når foreldre tar med seg fire-, fem-og seksåringer.
Ja, det skjer. Så får jeg dårlig samvittighet.
Jeg møter dem etter showet, og jeg bare: “Beklager for det du hørte meg si.”
Det er morsomt når foreldrene sier: “De hører verre ting hjemme.”
Ingenting som å se en fireåring bekrefte det. Dere vet, bare...
Ta sønnen min.
Han er 18 år, men han banner fortsatt ikke hjemme.
Det han gjør ute, har jeg ingen kontroll over.
Men han vet han ikke kan banne hjemme.
En gang...
En gang på 13 år har jeg tatt sønnen min i å banne hjemme,
og jeg kunne ikke engang bli sint.
Han hadde falt ned trappa.
Ikke for å le, men tenk på det.
Hva kan jeg gjøre, som er verre enn det han gjorde mot seg selv?
Jeg hørte det også.
“Faen i helvete!”
Jeg løp bort. Sjekket ikke om det gikk bra. Jeg sa: “Hva sa du?
Hei, du fortjente den.”
Jeg sa: “Hvis du vil si F-ordet, la meg dytte deg neste gang.”
Han hadde virkelig slått seg. “Virkelig?” “Nei. Kom opp hit.”
Velkommen. Håper dere har en bra...
Du blir nervøs, pappa. “Hva sier han til sønnen min?”
Nei, ingenting. Er kul.
Takk for at du stoler på meg til å ta med ungen din på showet.
Eller dine unge voksne. Beklager.
Takk for at du stoler på meg nok til å ta med unge voksne på showet.
Jeg vet at jeg peker på folk på første rad.
Hvis dere er her i kveld...
med noen dere ikke burde vært sammen med...
og dere ser et kamera komme forbi, bare si: “Hei.”
“Seier!”
De har respekt. De går til neste person.
Ikke tenk på det.
Før jeg glemmer det, så vil jeg takke Allstate Arena
for å ordne noen fantastiske fasiliteter bak scenen.
Jeg sier det bare, jeg elsker garderoben min
fordi den har grunnleggende ting som jeg virkelig liker,
som lysbrytere.
Mange steder begynner å bli miljøvennlige,
så de tar vekk lysbryterne og bytter dem ut med sensorer.
Sensorer er kule når de fungerer.
Skjønner? Du er tre meter unna, den føler deg, og hele rommet bare...
Det jeg ikke liker er når de er ødelagt,
så du må gå inn i et mørkt rom og vise at du er der.
Men så står du stille i fire sekunder.
“Faen!”
I tillegg har vasken knotter.
Jeg har kontroll på temperaturen og vanntrykket,
noe jeg mener er viktig i Chicago, spesielt om vinteren.
Herregud, dere kødder ikke om vinteren.
Dere må ha varmt vann når dere vasker hendene.
Ikke stol på en sensor som bare gir dere kaldt vann,
for når man vasker hendene i kaldt vann, blir hendene krokete.
Man går ut, og folk ler av deg.
“Se på ham. ‘Thriller.’”
I garderoben min er det en vask med kaldt-og varmtvannsknotter...
Du kan kontrollere vanntrykket og temperaturen.
Du kan kontrollere trykket.
Jeg hater at de tar bort det og erstatter det med den lille sensoren.
Så i tillegg til å være komiker, må jeg være magiker.
Jeg er ingen magiker, men ser du meg vaske hendene, så ser jeg sånn ut.
Ingenting. Så går du bort.
Jeg føler at noen bak speilet kødder med meg. “Følg med.”
Noen steder stopper der, noen steder fortsetter.
Jeg liker mye såpe når jeg vasker hendene, og en bra såpedispenser.
Jeg liker pumpen...
Jeg hater når de tar den bort
og erstatter den med den lille tuten som er ved siden av kranen.
Man putter hånda under, og den gir deg en liten dråpe med såpe.
Skjønner dere? Den lille dråpen. Du putter den under, du...
Du trenger mer, putter den under igjen,
men sensoren bare: “Nei. Det er fortsatt deg.”
Nå må du lure den.
Med nok såpe på hendene må du prøve å skylle den av.
Men du får ikke skylt av, for timeren har fått tidsavbrudd.
Så du tar et skritt tilbake og begynner på en ny runde.
Nå er det et kappløp for å få såpa av hendene.
Når du får såpa av hendene, må du prøve å tørke hendene.
Noen steder får du håndkle, noen steder får du papirhåndklær.
Noen putter papirhåndklærne i en boks på veggen med enda en sensor.
Og vær så god.
Sju centimeter papir.
Sju centimeter, Chicago. Man får ikke gjort noe med det.
Spør alle damer. De vil bekrefte det.
Eller en fyr. Jeg er for likestilling.
Jeg trenger kontroll over papiret. Jeg trenger holderen, den...
Noen steder stopper der, noen steder fortsetter.
Har du noen gang gått inn i båsen på doen...
lukket døra, låst den, snudd deg, sett på doen
og sett et blinkende rødt lys på veggen?
Og du bare: “Seriøst? Her også?”
Du vil bare få tak i dopapiret til dosetet.
Man tar ett skritt...
Jeg har ikke gjort noe.
Man tar tak i papiret...
Hei!
Du snur deg, og tar det på som en kappe.
Og du lar det gli nedover ryggen mens du prøver å time det nøyaktig.
Akkurat når du skal sette deg, kommer noen inn og distraherer deg.
Men det er for sent. Knærne er bøyd.
Med mindre du trener CrossFit, kommer du ikke tilbake derfra.
Så kommer rumpa di nær ringen...
og du bare...
Akkurat når du tror det ikke kan bli verre...
Så kommer vannet plaskende opp og treffer deg midt i ræva.
Så går vannet ned i sluket og lager et dragsug
som går midt mellom beina dine.
Så nå har du en tsunami bak, en tornado foran.
Og hvem er offeret? Pikachu.
Og han klamrer seg fast.
Du har ikke skapt magi ennå, og du er krenket av rørarbeid.
Nå gjør du det du må.
Du gjør deg ferdig.
Nå er det tid for vask, tid for vedlikehold.
Så du strekker deg etter dopapiret.
Problemet med toaletter for tiden,
er at på de fleste steder, inkludert dette,
i stedet for å putte en dopapirrull i menneskestørrelse
inn i en dorullholder i menneskestørrelse...
så drar de til Costco eller Sam’s Club
eller et sted man handler i store kvanta. De kjøper gigaruller med dopapir.
Så kommer de tilbake og tvinger den inn i den lille holderen...
og lukker igjen lokket.
Nå er det store hjulet låst fast. Du får ikke engang snurret det. Du bare...
Du finner ikke engang enden, for den limer de fast.
I ren desperasjon må du ta fram bilnøklene
og kutte inn i siden, som en pose kokain i Narcos.
Så får du papiret.
Du prøver å tørke.
Chicago, ett år fra nå, forutser jeg
at de tar 100 % kontroll over doene.
Dere kommer til å sitte her og tenke på meg, for dere vil skjønne.
Dere vil se bort og få tak i dopapiret.
Det vil være et blinkende rødt lys på det.
Og dere kommer til å si: “Herregud, Fluffy sa det.”
Og hva må dere gjøre?
Ett tørk.
Dere vil bli frustrert og bare sitte på det, bare...
Sorry, kompis. Jeg vet jeg kastet mye ræv på deg der.
Hun bare: “Det er som Magic Mike.”
Sorry, kompis. Det var mye.
“Pokker!” Ja.
Jeg skjønner det.
Jeg skjønner hvorfor de gjør dette med doene våre,
hvorfor de har sensorer på steder,
for de prøver å spare energi, de prøver å spare på vannet.
Jeg bor i California.
Vi trenger vann. Ok? Vi gjør det.
Men noen steder trenger sensorer, noen trenger det ikke.
Noen steder er gode på å lære oss hvordan spare energi og vann.
Noen steder er dårlige på det, som hotellet vi bor på.
De gjør en veldig grunnleggende ting.
De har et lite pappskilt som henger på håndklestativet på badet.
Det står: “Hjelp oss spare vann ved å bruke håndkleet på nytt.”
På baksiden viser de alle millionene liter med vann
som spares hvert år, når folk gjenbruker det.
Jeg bruker dem på nytt hjemme. Det er også greit på hotell.
Det er mitt håndkle.
Noen vil ikke gjenbruke håndkleet.
De bare: “Håndkleet er skittent.”
Hvis det håndkleet er skittent, så suger du på å dusje.
For i teorien burde det hvite håndkleet være hvitt
hver eneste gang du bruker det.
Men folk liker å rulle det sammen og gå i ekspertmodus.
Så kaster man bort mer vann ved å prøve.
Enkelte steder er flinke til å lære oss
hvordan man sparer energi, vann.
Noen steder er dårlige på det.
Nylig var jeg på et universitet ikke langt herfra.
Det universitetet har mye penger,
så mye at de har sine egne private politistasjoner på området.
Kun for universitet. Det er ikke så stor greie.
Mange universiteter har sitt eget politi.
Men dette universitetet, på en eller annen måte,
ga politistasjonen Priuser som patruljebiler.
Noen av dere vet hvilket.
Det er ikke engang en spøk.
Greia er at hvis du er politi...
så er det jobben din å bekjempe kriminalitet.
Det første folk ser når de kommer til et sted,
er transportmiddelet ditt.
Kjøretøyet må vise at du er den dominerende i situasjonen
før du setter foten utenfor.
I California, kjører nå 65 prosent
av utrykningspolitiet SUV-er.
Når du blir stoppet der, så føler du det.
Du blir truet av det.
Folk hopper ut på motorveien. “Ikke drep meg!”
Se for dere å bli stoppet av...
Ikke la meg bli stoppet av en politibetjent i en Prius...
med holdning.
“Vet du hvorfor jeg stoppet deg?”
“Fordi jeg lot deg?”
Som første gang de stoppet en fyllekjører.
Politibetjenten gikk sikkert ikke ut av bilen. Han holdt seg på radioen.
“Sir, gå ut av bilen umiddelbart.”
“Ok. Ok.
Greit.
Er det en Prius?
Jeg må være full.”
“Sir, gå på linja.”
“Ok, greit, greit.
Konstabel?
Om jeg må i fengsel, kan en ekte politibil hente meg?”
“Ikke vær bråkjekk. Gå på linja.”
“Ok. Hei, veldig kjapt, veldig kjapt.
Hei, lad telefonen min.”
“Nå er det nok. Du skal i fengsel.”
Jeg vet ikke.
Mye av tiden... Ja? Hva skjer?
Jeg elsker deg også. Gi meg kake, sukkerfri.
Takk. Jeg må være forsiktig. Jeg gled nesten.
“Jeg tar deg imot.” Du tar meg imot,
og du tar meg imot.
Det er som SeaWorld uten vann.
Jeg må bli forsiktig, dere, for jeg legger merke til,
etter seks spesialer,
at mye av materialet mitt, mange av historiene mine,
begynner å hjemsøke meg.
Noen på en bra måte, andre ikke så bra.
For eksempel i 1997...
en gang på TV, sa jeg:
“Jeg elsker sjokoladekake.”
Én gang.
Nitten år senere gir folk meg sjokoladekake.
Det er sprøtt. Tenk på det.
Nitten år, og jeg får fortsatt kake.
Jeg sa det én gang.
Så snakket jeg om hvor mye jeg elsker lettbrus.
Så begynte folk å gi meg lettbrus.
I neste spesial, Aloha Fluffy,
snakket jeg om hvordan sønnen min ble eldre
og hormonene begynte å komme, og han måtte begynne med deodorant.
Så begynte vennene hans å ta med deodorant,
og folk tok med deo på show, som jeg kunne gi sønnen min.
I samme spesial, Aloha Fluffy...
gikk en historie viralt,
kalt: “Den rasistiske gavekurv-historien.”
Historien i seg selv er omtrent 15 minutter lang.
Her er treminutterversjonen av historien,
så dere skjønner hva som skjer.
Martin og jeg gjør et show i Sacramento, California.
Vi kjører fra L.A. til Sacramento.
Vi kjører gjennom en liten by kalt Fresno.
Da kontakter vi den lokale promotøren som gjør showene der.
Vi er venner med ham.
Og han sier... Vi prøver å spise lunsj.
Og han sier han er opptatt, men forresten, G Reilly er i byen.
Og vi bare: “Pokker, kompisen vår G Reilly er her.”
“Han er på hotellet.”
Vi visste nøyaktig hvor han var.
Så jeg sier: “Martin, skal vi besøke G?”
“La oss stikke innom.”
Først henter vi noen brus, noen drinker og kan overraske ham.
Vi kommer til markedet og ser en haug med gavekurver.
Martin sier: “Vi burde gi ham en gavekurv.”
Jeg sa: “Martin, G Reilly liker ikke gavekurver.
Han liker ikke fancy vin og ost og pølser.
Han hater kjeks.”
Dere vet ikke engang hvorfor det er så morsomt. “Hva med dette, Martin?
La oss ha det moro med ham.
Hva om vi lager en rasistisk gavekurv til ham?”
Martin sier: “Hva er det?”
Jeg sier: “En rasistisk gavekurv,
som er laget for å tulle med den rasen du ønsker å tulle med.”
I Gs tilfelle, så er han svart.
Det var enkelt.
Jeg sier ikke enkelt for å være dust.
Jeg sier enkelt fordi det er så mange stereotyper med afro-amerikanere.
Vi hadde en tom gavekurv.
Hva la vi i den?
Fritert kylling, vannmelon, Kool-Aid, grape soda,
potetgull med grillkrydder, solsikkefrø,
et Ebony-blad, en Chris Rock-DVD kalt Bigger & Blacker,
Magnum-kondomer, Newport-sigaretter, spare-ribs, oppskrift på maisbrød.
Vi puttet alt bortsett fra en hvit jente med stor rumpe i kurven.
Vi pakket den inn med sløyfe og tok den til hotellet.
Jenta i resepsjonen leverte den til rommet hans.
Martin og jeg ventet i gangen, hvor han ikke ser oss.
Hun banker på døra.
G Reilly åpner døra, hun gir ham gavekurven.
Han sier: “Takk,” lukker døra.
Martin og jeg løper til døra,
og vi begynner å høre på at han åpner gavekurven.
Når han åpner den, blir han glad.
Han nyter hver ting han drar ut av kurven.
Han elsker kurven, til han skjønner at det er en spøk,
og så friker han ut, fordi han leser kortet.
Kortet friket ham ut,
for nå tror han at KKK sendte gavekurven.
Noen av dere bare: “Hvorfor tror han det?” For det var det vi skrev.
Hvis man skal spøke slik, så gjør man det ordentlig.
Så han friker ut og prøver å løpe ut av rommet.
Når han kommer ut i gangen, ser han at Martin og jeg ler,
så han legger sammen to og to.
Så kjefter han på oss.
Han tilgir oss, gir oss en klem, vi går på rommet hans.
Så spiser jeg kyllingen hans.
Så den historien tar av på Comedy Central.
Folk blir støtt, så de tar den ned.
Jeg laster den opp på YouTube.
Ti millioner visninger på YouTube.
Så flagger de den, fordi tittelen har ordet “rasistisk”.
Den blir tatt av. jeg laster den opp på nytt.
Den får ti millioner til. Fikk folk til å dele den.
Totalt har nok videoen fått litt over hundre millioner visninger.
Dette skjedde.
Akkurat som...
sjokoladekakene...
lettbrusen...
og deodoranten...
før jeg visste ordet av det, begynte folk å gi meg...
rasistiske gavekurver for mexicanere.
Når det skjedde første gang, jeg skal ikke lyve,
så var det faktisk ganske søtt, for det var andre meksikanere
som ga meg disse “meksikansk-rasistiske gavekurvene.”
Det begynte i L.A. etter et show.
En fyr ga meg en kurv, og han bare:
“Hei, hva skjer, kompis? Her er en rasistisk gavekurv.”
Jeg sa: “Vi er samme rase.” “Samme det.” “Greit, samme det.”
Jeg tok den med bak scenen, og alt som var i kurven ble med meg hjem.
Det var et meksikansk teppe med tiger på, mange flasker Fanta, flasker med sangria,
Vicente Fernández CD-er, meksikansk godteri,
søtsaker, marsipan.
Alt ble med meg hjem.
Nå...
Jo mer vi reiste på østkysten,
og jo lenger syd vi begynte å holde show...
jo mer...
kreative...
ble gavekurvene.
Spol frem til Mobile, Alabama.
Dette blir bra.
Tidligere i kveld, før vi startet denne spesialen,
var vennen min Martin der ute og annonserte et par ting.
En av annonseringene var:
“Har du tatt med en gave, oppbevar den til etter showet.
Ikke ta den med til scenen. Det kan ødelegge flyten i showet.”
Den eneste grunnen til at han annonserer dette,
hver eneste kveld, er på grunn av showet i Mobile.
Dette skjer.
Jeg tar hele “Rasistisk gavekurv”- historien, 16 minutter lang.
Når jeg er ferdig, løper en fyr fra bakerst i salen
fram til scenen.
Husk på at salen er full.
I Mobile var det en midtgang.
Fyren hadde meg i sikte.
Han var så rask man skulle tro det var Gjett prisen.
Som i kveld, var det mange vakter der.
Vaktene ser fyren med kurven, men ingen tenkte på å stoppe ham.
Det eneste de gjorde var å si: “Den var fin.”
“Så hyggelig. Veldig fin.”
Fyren kommer helt fram til scenen, tar gavekurven,
og setter den på scenen.
Han slenger med leppa fra der du sitter.
Jeg står her, og han bare: “Fluffy!”
“Hva skjer, mann?”
“Denne er til deg.”
“Takk.”
“Åpne den.”
Jeg sier: “Sir, vi er midt i et show.”
Jeg sier: “Takk for gaven. Det er snilt av deg.
Jeg åpner den etter showet.”
“Kom igjen, Fluffy. Jeg vil se ansiktsuttrykket ditt.”
Hva om du tar gavekurven til den siden der vaktene er?
Vaktene kan eskortere deg bak teppet,
så åpner jeg den bak scenen med deg foran meg. Hva med det?”
Han tar ikke nei for et nei.
Publikum har nettopp sett meg ta “Den rasistiske gavekurven”-historien,
og plutselig er det en fyr der med en gavekurv.
De vet ikke at jeg ikke er knyttet til Duck Dynasty på første rad.
Så nå vil jeg roe ned situasjonen før den kommer ut av kontroll,
men han tar ikke nei for et nei.
Plutselig gjør han noe ingen annen publikummer har gjort
i min 19 år lange karriere som komiker.
Han snur hele publikummet mot meg...
i løpet av fem sekunder.
Det var det mest fantastiske, skremmende jeg noen gang har sett.
Han gjorde bare dette.
“Kom igjen, Fluffy!
Vi vil se ansiktsuttrykket ditt!
Vi vil se...”
Han får 2000 personer til å rope.
“Vi vil se ansiktsuttrykket ditt.
Vi vil se ansiktsuttrykket ditt.”
Det var tydelig at dette ikke var det første møtet han ledet.
Publikum roper så høyt at jeg ikke hører meg selv.
Jeg bare: “Jeg tapte.” Så jeg setter meg på kne.
Legger ned mikrofonen, tar gavekurven og begynner å åpne den.
Putter inn hånda.
Glem meksikansk brus, godteri og teppe.
Denne fyren var proff.
Jeg tok ut hageredskaper.
En rake, en lekespade, en løvblåser.
“Grav dypere, Fluffy!”
Jeg tar ut en fotball. Jeg sa: “Det står ‘Puerto Rico.’”
“De var tomme for ‘Mexico.’”
Jeg tar ut en murstein. Jeg sier: “Hva er den til?”
“Muren.”
Jeg tar ut en ekte søknad om amerikansk statsborgerskap.
Jeg sier: “Dette blir ikke verre.”
“Grav dypere!”
Jeg tok feil.
Jeg tar ut en gammeldags eske med Crayola fargeblyanter.
Den med 64 stykker og som har en blyantspisser bakpå?
Ok.
Det er et vindu foran på esken, så du kan se alle fargene.
Alle fargeblyantene er brune,
bortsett fra én hvit fargeblyant i midten.
Jeg sa: “Hva faen skal det forestille?”
Han ser på meg og sier: “Velkommen til min verden.”
Publikum ler seg i hjel,
og jeg har ikke noen vits som kan følge opp den.
Fikk det til å se ut som at showet slutta der.
Jeg tok opp gavekurven og sa: “Takk, Mobile!”
Og ga fyren et stygt blikk. “Jævel!”
Jeg går bak sceneteppet, Martin står bak sceneteppet.
Og Martin bare: “Kompis.
Du gjorde det så bra.”
Jeg sier: “Martin, de lo ikke av mine vitser.”
“Hva lo de av?” Og jeg viste ham søknaden.
Og han bare...
“Du er ikke min venn.”
Jeg går inn i garderoben, og jeg er forbanna.
Jeg går inn. Lukker døra.
Setter ned kurven. Klør meg i hodet.
Prøver å tenke: “Hva kunne jeg ha gjort
for å forhindre at det gikk i den retningen?
Skulle jeg ha tatt gavekurven, flyttet den vekk?
Skulle jeg fått vaktene til å ta gavekurven og fyren?”
Alle ideene jeg kommer på, har et dårligere utfall.
Jeg aksepterer det til slutt.
Jeg går i dusjen.
Jeg går ut, kler på meg, vaktene kommer.
“Mr. Iglesias?”
“Ja.” “Klar?”
“Ja. Gi meg et øyeblikk.” Jeg tar på meg sekken.
Går bort til døra, åpner den, sier: “La oss dra.”
Han ser gavekurven på stolen, og han prøver å være hyggelig.
“Jeg tar den for deg, sir.”
“Ja, ta den med.
Ta med... Vet aldri når man får bruk for den søknaden.”
Han eskorterer meg gjennom bakdøra over en tom parkeringsplass,
bort til turnébussen som står på enden av parkeringsplassen.
Vi går i rundt fire minutter.
Plutselig hører jeg dette.
“Fluffy!
Fluffy!
Flu-Flu-Flu-Fluffy! Fluffy!”
Jeg bare: “Er det jaktropet hans?”
“Jeg tror det, sir.”
Det er fyren som ga meg gavekurven, og nå står han ved siden av bussen.
Jeg kommer ikke forbi ham.
Jeg bare: “Faen! Vi slutter å gå.”
Vakten sier: “Skal jeg ringe etter støtte?”
“Du trenger ikke å ringe. Han vil ikke skade meg. Det blir bare rart.”
Jeg tar frem telefonen og prøver å tekste Martin.
“Kom igjen, Martin. Kom hit.” Han svarer ikke.
Fyren blir lei av å vente ved bussen.
Så nå går han mot meg, men på en veldig rar måte.
Han går mot meg som om jeg er et farlig dyr.
Ok? Han gjør dette. “Fluffy.
Fluffy.”
“Jeg skal ikke gjøre noe!”
Han kommer bort og begynner å prate.
“Ok hør her, Fluffster.
For det første, la meg si deg noe med en gang.
Jeg har sett på showet ditt i omtrent sju år nå,
og favorittvitsen min,
er den der du gir gavekurven til den fargede vennen din G.
Første gang jeg hørte den vitsen, ville jeg le kjempehøyt, men kunne ikke.
For jeg satt i en bar med to svarte personer.
Kan ikke le av en svart vits foran svarte,
for de roper om borgerrettigheter og Rosa Parks og sånt.
Jeg stemte på Obama, men det er for tidlig å le.
Skjønner du?
Uansett, jeg dro glad hjem og gikk på Internett.
Googlet ‘Rasistisk gavekurv’. Vitsen din dukket opp,
og jeg fikk meg en god latter, og jeg sa ‘Jeg elsker Fluffys humor.
Han liker å tøye strikken med vennene sine,
og han lar ikke politisk korrekthet ødelegge for gode vennskap.
Dere er fortsatt venner, fortsatt glade i hverandre og har respekt.
Jeg sa, ‘Hei, hvis Fluffster noen gang viser seg her i Mobile,
så står jeg først i billettkøen.’
Og du kom! Jeg sa til vennene mine,
‘Vi drar! Vi må se Fluffster.’
Jeg sa, ‘Jeg vedder på at han ville satt pris på
om noen ga ham en gavekurv som den han ga til G.’
Men du fikk UPS-kurven.”
“UPS-kurven?”
“Ja, ‘Hva kan brunt gjøre for deg?’ Så...”
“Problemet er at du ikke lo.
Du ble fornærmet, og det ville jeg ikke, Fluffster.
Jeg ville at du skulle le. Men jeg ville ikke at du skulle tenke
at Mobile er et forferdelig sted og at vi er fæle folk.
Vi prøvde bare å ha det gøy med deg, slik du hadde med G.
Vi jobber hardt her. Over 40 timer i uka selv.
Og mengden penger og tid som vi la ned i den kurven,
er fordi vi elsker deg.
Aner du hvor lenge jeg satt på pokkers Internett
for å finne en søknad for amerikansk statsborgerskap...
på engelsk? Kødder du?
Alt er på spansk.
Jeg stemte på Obama. Jeg har ikke tid til sånt.
Men jeg er lei for at jeg blandet meg i showet ditt.
Det vil aldri skje igjen.
Jeg ville bare si unnskyld,
også håper jeg at du vil la meg ta et bilde med deg.
Beklager.”
Og jeg tenker: “Herregud, jeg er en drittsekk.”
“Hør her, sir, du trenger ikke å unnskylde.
Jeg skal si unnskyld. Jeg taklet ikke situasjonen på riktig måte.
Men du må se det med mine øyne.
Ingen har noen gang snudd publikum mot meg.”
“Det var ganske bra?” “Kan du høre etter?
Ja, det var ganske bra.
Jeg er lei for at jeg ble opprørt. Første gang det har skjedd.
Det vil ikke skje igjen. Du trenger ikke å unnskylde.
Jeg tar gjerne et bilde med deg.”
“Men hør her...
Det er det jeg sier.
Det er det jeg sier!
Vennene mine sier, ‘Til helvete med bruningen.’
Jeg sier, ‘Nei.
Bruningen er bra.’”
Så tar han frem kamera.
Og prøver å gi et engangskamera til en 19 år gammel vakt
som aldri har håndtert det nivået av teknologi.
Han setter ned gavekurven, vi gir ham kameraet.
Han leter etter en app, en skjerm.
Samtidig vil fyren posere med armen sin rundt skulderen min.
Han er litt kortere enn meg, så jeg må gjøre dette.
Han har meg i hodegrep, og han begynner å snakke.
“Hør her, Fluffster. La meg si deg noe.
Jeg setter pris på det du gjør.
Jeg skal be for deg, familien din, vennene dine, din suksess,
for det du gjør er gudgitt.
Virkelig.
I disse tider får du folk til å smile og le.
Vi trenger mer av det i livet vårt.
Jeg prøver ikke å smiske, men hør her.
Jeg har ikke barn, men om jeg noen gang skulle få et eget,
håper jeg han får din gnist.
Velsigne deg.”
“Hør her. Takk.
Tusen takk.
Hei, kompis, hør her. Hvis det er noe jeg kan gjøre...”
“Hei...
Ikke gjør det.
Ikke si noe du ikke mener.
La oss ta et bilde.
Ikke si det du ikke mener hvis du ikke mener det.”
“Om det er noe jeg kan gjøre, så si fra.”
“Hold opp søknaden.”
Chicago, jeg elsker dere. Takk.
Ha en flott kveld. Takk så mye.
Tusen takk!
Filmen dediseres til fansen min. Dette er mulig takket være dere. Takk!!
Hei, det er Fluffy
Det er tid for å si hallo
Dette er Fluffy-showet
Hei, det er Fluffy
Det er på tide la dere få vite
At dette er Fluffy-showet
Hei, det er Fluffy
Du er Fluffy, automatisk
Bryt det ned, systematisk
Sunn, sterk, Fluffy
Pokker!
Drive-thru-fanatiker
Damer, sjekk figuren
Formfull og klimatisk
Han er heitere enn brunfargen til en Jersey Shore-fanatiker
- Se her, Nacho Libre - Fluffy
Mr. Fantastisk på tur
- Fluffy - Palmetreet til tannpirkeren din
- Nei, for pokker! - Franskfletter, lattervekker
Sender smil til South Decatur
Kramper-og latter-starter
Fluffadeilig gjør det større
Det er på tide og si hallo
Dette er Fluffy-showet
Hei, det er Fluffy
Det er på tide at dere får vite
Dette er Fluffy-showet
Hei, det er Fluffy
Yo, Fluffy, hva er statusen?
Helt klart, hvem er den verste?
Treff morobeina Med komikkakrobatikk
Martin!
Kjenn kraften, gutt Kutt ut småpratingen
Jeg skaffer bare mer Fluffy
Håper sjokoladekaken blir feitere
Sjokoladekake
- Fluffy - Rundt verden til Cali-fersk
Har du strøket Hawaii-skjorta?
Herregud, ja
Han er full av sjel Og litt tøff som King Kong
Alle stå opp, fluff det opp
- Og syng denne sangen - Kom igjen
Det er på tide å si hallo
Dette er Fluffy-showet
Hei, det er Fluffy
Det er på tide at dere får vite
Dette er Fluffy-showet
Hei, det er Fluffy
Det er på tide at dere får vite
Hvordan man gjør Fluffy-bølgen
Det er på tide å si hallo
Dette er Fluffy-showet
Hei, det er Fluffy
Det er på tide at dere får vite
Dette er Fluffy-showet
Hei, det er Fluffy
Det er på tide å si hallo
Dette er Fluffy-showet
Hei, det er Fluffy
Det er på tide at dere får vite
Dette er Fluffy-showet
Fluffy
Det er på tide å si hallo
Dette er Fluffy-showet
Hei, det er Fluffy
Herregud, ja
Tekst: Tone Pedersen